Když jste byl mimo, tak se něco stalo. Říkají tomu znečištění.
Leonarde, vy se nebrodíte! Tohle je plavání!
Nevím, jestli je pro takový případ nemocnice pojištěná.
-Pojd'te! -Kdepak.
Leonarde, začíná příliv.
To je periodická tabulka prvků.
Podle toho vím, kdy jsem se začal zajímat o vědu.
Je to krása. Je to podstata celého vesmíru.
Tady jsou alkalické kovy. Halogeny, inertní plyny.
Každý prvek má v té soustavě místo. To se nedá změnit.
At' se děje, co se děje, jsou v bezpečí.
Vy nejste ženatý?
Já? Ne. Já to s lidmi moc neumím.
Nikdy jsem se neoženil, Leonarde. Přitom je mám rád.
Přál bych si pro ně mít víc než jen elementární pochopení.
Možná kdyby byly méně nepředvídatelné.
Eleanor by s vámi nesouhlasila.
-Eleanor? -Slečna Costellová.
Ona s vámi o mě mluvila?
A co říkala?
Že jste hodný člověk. Že vám na lidech moc záleží.
Chtěl bych nasadit léky i ostatním. Asi to bude dost drahé.
-Máte představu jak drahé? -Ano. Mluvil jsem s Rayem.
Mám tady předběžný odhad.
Když jim dáme stejnou dávku jako panu Loweovi, tak by to stálo.
Dvanáct tisíc.
-Kolik? -Dvanáct tisíc dolarů.
Měsíčně? S tím před správní radu nemůžu.
A co si promluvit přímo s patrony nemocnice?
Ti už nám dali, co mohli.
Musíme je přesvědčit, aby dali víc, než jsou zvyklí.
-A co jim ukázat pana Lowa? -Nepřeceňujte jeho vliv na lidi.
Tady jde o peníze.
Axiální svalstvo bylo extrémně ztuhlé.
Zde vidíme narůstající poškození pozičních reflexů.
Toto je ztuhlost typu mozkového kmene. Meningismus.
Nejzajímavější je silná obličejová maska,
která, jak už víme, by neměla být zaměňována s apatií či katatonií.
Ne tak vědecky. Hlavně klid.
Přesto na některé věci reagoval.
Na vyslovení svého jména, notový zápis určitého hudebního díla.
Na dotek jiného člověka.
Tato probuzení však byla zřídkavá a pomíjivá, trvající vždy jen okamžik.
Jinak vypadal tak, jak ho vidíte. V jakési metaforické,
ne-li fyziologické obdobě spánku. Neřku-li smrti.
V takovém byl stavu, když jsem ho v této nemocnici našel.
A tak vypadal jeho život v uplynulých třiceti letech.
-Už? -Začněte, až budete chtít.
Jmenuju se Leonard Lowe.
Vysvětlili mi, že jsem byl nějakou dobu mimo.
Ted' už jsem zpátky.
A je to. Můžete to odnést.
Mockrát děkuju.
-Doktore Sayere! -Co se děje?
Je to hroznej zázrak.
-Kde mám brýle? -Na nose.
Je to vůbec možný?
Já mluvím.
Já chodím. Kdo jste?
Děkuju vám, že jste přišli. Dneska je všechno trochu jiné.
Já. To byl ten nejdivnější sen.
No tak! Chci vám jen změřit tlak.
Seděla jsem 25 let, tak to jste asi propásla příležitost.
Jste v pořádku?
-Potřebuju nějaký make-up. -To se dá zařídit.
A nějaký přeliv na vlasy. Černý.
-Černý? Opravdu, Rose? -Jistě. Vždycky jsem měla černé vlasy.
Doktore Sayere, jde o něco s těmi ovocnými stromy.
-Prořezejte ty ovocné stromy. -Zařídím to.
Chci steak. Krvavý. Št'ouchané brambory, št'ávu a fazolky.
Uvědomovala jsem si věci, ale nic pro mě neznamenaly.
S ničím se mi to nespojovalo. Byla válka. Nebo dvě.
Dneska jsem došla do koupelny sama.
Myslím, že předtím to s nimi bylo lepší.
Rolando, můžete na mě mluvit? Já jsem slečna Costellová.
Rozumíte mi?
-Lucy, jaký se píše rok? -Jaký je rok?
Přece 1926, hlupáčku.
No tak, Miriam, bud'te hrdina!
''Podobně jako dav útočící na Bastilu, vřítily se toho nezapomenutelného večera
Mighty Mets do šaten.
A začala tak jedna z nejhlasitějších, nejdivočejších a alkoholem provázených
oslav vítězství v historii baseballu.
Po sedmi letech výsměchu a strádání se konečně dostali na vrchol.''
-Ahoj, Sydney. -Ahoj.
-Jedeme na stejné místo? -Já vlastně ani nevím.
Držte se všichni pohromadě.
-Přived'te Leonarda. -Anthony, zajděte pro Leonarda.
Držte se, prosím vás, všichni pohromadě.
-Jak se vede mému otci? -Pořád stejně.
-Možná bys neměla jezdit, mami. -Proč bych nejela?
Tam nemůžete stát, Leonarde. To by se ty dveře nezavřely.
-Já tomu nerozumím. Sydney taky jede. -To je pacient. Ty ale nejsi.
-Není to stejný pacient. -Ale pořád je to pacient.
-Jsem tvoje matka. -Vidíš tu snad nějaké jiné matky?
Co sis to udělal s vlasama?
-To je pneumatika. -To vím taky. Nejsem pitomec.
-Děláš ze mě troubu. -My už se o to postaráme.
-Tak připraven? -Já zůstanu tady.
-Proč? Stalo se něco? -Jsem v pořádku, ale prostě.
Mávejte.
Tak pojd'te, doktore!
Vážně nechcete? Jste v pořádku?
Jsem v pořádku, zatím se mějte. Dobře se bavte.
Dobrý den. Sekanou, prosím.
-Sekanou. -Taky sekanou.
Vy mě pronásledujete?
Promiňte, dělala jsem si legraci. Ted' jsem vás viděla nahoře.
-Přišel jste za někým na návštěvu? -Ne.
Vy tady pracujete?
Já tady žiju.
Vy jste pacient?
Nevypadáte jako pacient.
Vážně?
Tyhle kaktusy se mi vždycky líbily.
Doktore Sayere, to vy jste vybral tohle místo?
-Proč? -Vždycky sem chodím.
Je to tu pěkné, ale po první hodině už to není ono.
-Anthony myslí, že se skupina nudí. -To je pravda.
Myslel jsem, že bychom je mohli vzít do opery.
Nebo do přírodovědného muzea?
Ne, tam je spousta mrtvol a vycpaných zvířat.
Tak co ještě zbývá?
-Je to legální? -Ano, už nějakou dobu.
Co si dáte, dámy?
Rob Roye s ledem.
Nealkoholického Rob Roye.
Pracuju tady v jídelně na nočních směnách.
Někdy zajdu za tátou, než jdu do práce.
Chodíval na všechny zápasy, tak mu čtu zprávy ze sportu.
Nevím, jestli ví, že za ním chodím. Moje matka si myslí, že ne.
Vy si ale myslíte, že ano.
Někdy se mi zdá, že něco zahlédnu. Jako bych viděla změnu.
A na okamžik ho vidím, jaký býval před mrtvicí.
A pak je to pryč a já nevím, jestli jsem něco viděla. Dává to smysl?
Ano.
A proč vy jste tady?
-Dávají mi léky. -Na co?
Bez nich jsem na tom podobně jako váš otec.
-Ted' jsem ale v pořádku. -To je dobře.
Byla jsem si tak jistá, že si dá omeletu se slaninou, toast a kávu.
Tak jsem se ho ani neptala a rovnou mu to přinesla.
Řekl jen: ''Zapomněla jste na rajče.''
A my jsme je neměli. Proto jsem mu ho nepřinesla.
-Moc hezky se mi s vámi povídalo. -Mně se s vámi taky hezky povídalo.
-Paulo? -Ano?
On to ví. Váš otec ví, že ho navštěvujete.
Doktore, to jsou moji přátelé.
No není rozkošnej?
Miriam, nevím, jak vám to říct. Tak to prostě řeknu.
Váš manžel.
Nechal se s vámi rozvést v roce 1953.
Díky Bohu!
Podívejte se! Pontiac Firebird, čtyřlitr. To je teda auto.
-Co pro vás mohu udělat? -Odved'te mě odsud.
-Špatně. Tady to je. -To jsem asi prohrál.
Asi se štěstí obrátilo. To se mi moc líbí.
-Tak jak to jde? -Jak to jde?
Ano, jak se cítíte?
Moji rodiče jsou mrtví, manželka je v ústavu.
Můj syn se ztratil kdesi na Západě.
Cítím se starý a podvedený. Tak se cítím.
Koupila jsem ti další tužky.
A přinesla jsem ti tohle.
Malý příložník.
Jo, to se mi může hodit.
To je moc pěkné.
-Hned se vrátím. -Leonarde?
Dříve o děvčatech nikdy nemluvil.
Rozhodně s nimi nikdy nic neměl.
Je to vlastně hrozně směšné. Děvčata! Vám to tak nepřipadá?
Je to dospělý muž.
Řekl mi, že bych si měla vzít volno. Jen tak pár dní odpočívat.
Asi chtěl říct, že si volno zasloužíte, a to měl pravdu.
Nemohu ho tady nechat samotného. Beze mě by tu umřel.
Děvčata!
Haló? Doktor Sayer? Potřebuju s vámi mluvit.
To jste vy, Leonarde?
Myslím, že si spolu musíme o něčem promluvit.
O čem?
O tom, na čem záleží, co se mi stalo. O věcech, které jsem ted' pochopil.
-Odkud voláte? -Z vaší kanceláře.
-Je hrozně pozdě. -Vážně?
-Zůstaňte tam, přijedu za vámi. -Dobře.
-Doktore Sayere, sedněte si. -Proč? Co se děje?
Musíme to všem říct. Připomenout jim, jak je to skvělé.
Co je skvělé, Leonarde?
Přečtěte si noviny. Co tam je? Samé špatné zprávy.
Lidi už zapomněli, o co v životě jde. Jaké je to žít.
Musíme jim připomenout, co mají a co mohou ztratit.
Já cítím radost ze života, z daru života, ze svobodného života!
Říká, že si lidi neváží obyčejných věcí.
Práce, her, přátelství, rodiny.
Byl tak rozrušený, že mluvil až do pěti do rána.
-Nevím, jestli je to uvolnění, mánie. -Nebo láska?
Ano. Ale to, co říká, je pravda. My už neumíme žít.
Ale v pět ráno!
-Wahído, jak se máte? -Dobře.
-Pane Lowe, jste v pořádku? -Ano.
-Co tedy chcete? -Nic složitého.
A to je?
Jít na procházku kdy chci, jako každý normální člověk.
-Můžete jít přece na procházku. -Vážně? Sám?
Jaký je v tom rozdíl?
Podívejte, já nejsem zločinec. Nespáchal jsem žádný zločin.
Nejsem nebezpečný sobě ani ostatním. A přesto nemůžu jít na procházku sám.
Neprobudili jste věc. Probudili jste člověka. Já jsem člověk.
Jste si vědom toho podvědomého nepřátelství namířeného proti nám?
Jak si ho mám být vědom, když je podvědomé?
Zajímalo by mě, co byste dělal, kdybyste se dostal ven.
Procházel bych se, díval se kolem, mluvil s lidmi.
Vybral bych si, na kterou stranu chci jít. To vy považujete za normální.
-To je všechno? -To je všechno.
Dobrá. Zvážíme to, a dáme vám vědět.
-Jste v pořádku? -Jo, nic to nebylo. Byl jsem nervózní.
Tak co říkali?
Že zatím nemáme dost informací.
Že pro stanovení diagnózy je třeba pokračovat v pozorování.
Tam venku je jiný svět, na který možná nejste připravený.
Nemohou být zodpovědní za to, co by se vám mohlo stát.
Řekli ne.
-A co jste řekl vy? -Oni mě nemusí poslouchat.
Souhlasil jste s nimi?
Ano.
Myslím, že je předčasné říkat hop. A tohle vlastně nic neznamená.
Je to experimentální lék. Potřebujeme čas, abychom zjistili.
-Leonarde, kam jdete? -Na procházku.
Tady je doktor Sayer.
-Kam jdete? -Jdu ven.
Dál už pacienti nesmí.
Neztěžujte si to.
Chci se jen jít projít.
Není to pacient s mentálním problémem. Tohle není nutné. Nechte ho!
Prosím vás, není to násilník!
Já to nechápu. Dřív s ním nikdy potíže nebyly.
Byl tichý, slušný, poslouchal. Nikdy si nic nevynucoval.
-Nikdy se nestalo, že by neposlechl. -Protože byl katatonický, paní Loweová.
Mluvím o době, kdy byl ještě chlapec.
Mrzí mě to.
Nevím, co to je. Myslím, že ani on to neví.
Udělali jste z něj něco, co není on.
Ne my, to oni jsou vadní. To není naše krize, ale jejich!
My jsme prošli tím nejhorším a přežili jsme to. Z toho mají strach.
Protože to vědí.
Vědí to! Vědí!
My jim totiž připomínáme.
že tady existuje problém,
se kterým si nevědí rady.
Nemohou léčit, pokud si to neuvědomí a nepodívají se na ten problém.
Dokud nepřiznají, že je tu problém, a že ten problém nejsme my.
Ne my, ale oni jsou ten problém.
Třicet let nemohl dát vzteku průchod.
-Jako ti ostatní. -Jeho chování je přirozenější.
Podle vás jsou jeho tiky a paranoia známkami normálního chování?
Ano, protože je tady. Probudili jsme ho a zavřeli v téhle kleci.
To není paranoia, to je fakt.
Mám tady 20 psychotiků, kteří odmítají jíst a nevědí proč.
-Jak dlouho to může trvat? -On ví proč. Chce pryč.
Pan Lowe není mesiáš 5. oddělení. Je to muž, který je v průseru.
Nebyl vzkříšen, ale dostal od vás léky.
Léky, které nejsou zase až tak zázračné.
-Ostatní jsou v pořádku. -On je bere déle.
Je mi ho líto. Snažím se do jeho situace vžít.
Ale nenechám ho ohrožovat zdraví ostatních pacientů.
-Je mi líto. -To nemůžeme dovolit.
To je v pořádku.
-Jak se máte? -Dobře.
-A vy? -Líp než kdy jindy.
-K čemu jsou tihle pánové? -Mají mě chránit.
-Kéž bych je nepotřeboval. -Někdo vám chce ublížit? Kdo?
O to přeci jde, že jo? Kdo. Jeden nikdy neví.
Někdo, od koho to nejmíň čekám. Podívejte se do historie.
Každý pacient na tomhle oddělení myslí, že se proti němu všichni spikli.
Pletou se. Jsou šílení.
Váš stav se zhoršil.
Lék už nezabírá. Tohle jsou vedlejší účinky.
Proto se takhle chováte.
Jsem rád, že jste sem přišel, ale mám práci.
Podívejte se na sebe, prosím vás.
Ne, vy se na sebe podívejte. Já jsem nemocný.
Nemoc mě z tohoto světa odvedla, a já jsem bojoval, abych se vrátil.
Bojoval jsem 30 let a pořád ještě bojuju.
Ale vy.
Vy nemáte žádnou omluvu. Jste vystrašený, osamělý muž a nemáte nic.
Žádný život, nic! To vy spíte.
Mohli by vám vzít váš lék. To mohou udělat.
Třeba se ráno probudíte a nic nedostanete.
Běžte od mě!
Nic se nestalo. Díky.
Jenom jsem upadl.
Pomozte mi.
Můžete chodit?
Nedovolím, aby vám ten lék vzali. Dáme se do toho spolu.
Měl na lék reakci. Má tiky.
Neobává se toho, jak vypadá.
Spíš toho, jaký to bude mít vliv na ostatní pacienty.
Upravíme mu dávkování. Je připraven na cokoli.
Chce, aby na to byli ostatní připraveni. Musíte mi s tím pomoct.
-Ahoj, Leonarde. Vítej zpátky. -Děkuju.
-Jak ti je? -Jseš v pohodě?
-Tady je takové ticho. -Protože jsme na tebe čekali.
Vypadáš dobře, Lene. Každej den líp.
Co když už toho dostal dost?
Co když je to i pro nás ostatní jen otázka času?
Není důvod si myslet, že totéž se stane i vám.
Proč ne?
Každý jste jiný. A je vám dobře.
To bylo krásné, Lucy.
Tuhle píseň jsem se naučila už velmi, velmi dávno.
Já vím, jaký se ted' píše rok.
Já si jen nedokážu představit, že by mi bylo víc než dvacet dva.
Nevěděla bych co s tím.
Vím, že není rok 1926.
Jenže potřebuju, aby to tak bylo.
-Jak je vám, Leonarde? -Líp než kdy jindy.
Co ostatní? Baví se o mně?
-Mají strach. -To by měli.
-Můžete to zastavit? -To nevím jistě, ale zkouším to.
-Nevykašlete se na mě. -To ne.
425. Ano.
Dostal jsem pohlednici od syna.
Jsem v pořádku, a pak se všechno zastaví.
Bez jakéhokoli varování. Jako kdyby najednou někdo zhasl.
Něco mě musí přivést zpátky. Zvuk, dotek.
A pak se zase můžu pohnout. A jsem v pořádku.
Ne že bych se cítil špatně, já prostě necítím nic.
Jako bych byl mrtvý. Prostě nic.
Je to, jako bych už ani nebyl člověk. Jenom snůška tiků.
Ne že by mi to vadilo. Někdy to můj život zajímavě obohacuje.
Nevím, kdo to má pod kontrolou, jestli já nebo ty tiky. Ale neměl bych je mít.
Na pět.
Ještě trošku.
Když pracuju, tak je mi dobře. Tady je mi dobře.
-Ted' dělám na tom seznamu knih. -To bych rád viděl.
To nevadí, tak někdy jindy.
-Co je to? -Máte záchvat.
Přineste kameru!
Tohle já nemůžu. Já tu kameru vypnu.
Ne! Dívejte se! Dívejte se!
Učte se, učte se. Ode mě.
Tak dobrá. 625.
-675, aspoň. -Dobře.
Já už nemůžu číst! Nedokážu udržet oči na jednom místě!
Pořád se vracím na začátek, na začátek.
-Všechny jsem zklamal. -Ne.
Vás jsem zklamal. Ano, jsem směšný.
Nejste. Tohle nebudu poslouchat.
Jsem směšný. Jen se na mě podívejte a řekněte, že nejsem!
Nejste.
To nejsem já!
Když se můj syn narodil, neptala jsem se nikdy proč.
Proč jsem měla takové štěstí? Zasloužím si to skvělé dítě?
Ale můžete si být jistí, že když onemocněl, chtěla jsem vědět proč.
Proč se to stalo? Nemohla jsem s tím moc dělat.
Za nikým jsem nemohla jít a říct: ''Zastavte to. Prosím vás.
Copak nevidíte, že můj syn trpí?''
Můj syn trpí. Prosím vás, zastavte to!
-On bojuje. -Prohrává.
Byla jsem v práci, pozvala jsem pár přátel a byla jsem tančit. Víc nic.
To je krásné. Nic z toho jsem nikdy nedělal.
To ještě přijde.
Nikdy mě odsud nepustí. a já se jim ani nedivím.
Jak sama vidíš, tak pořád nejsem v pořádku.
Když jsem s tebou, tak se cítím dobře.
Už se spolu neuvidíme.
Přišel jsem se s tebou rozloučit.
To je přece krásné.
-Můžu? -Začněte, až budete chtít.
Jmenuju se Leonard Lowe. Řekli mi, že jsem byl nějakou dobu mimo.
Ted' už jsem zpátky.
-A jaké to je být zpátky? -Nejdřív mi to případalo jako sen.
Kdy jste si uvědomil, že to není sen?
Když jsem promluvil a vy jste mi rozumněl.
Řekla jste mu, že jsem hodný člověk.
Copak někdo hodný může dát život, aby si ho pak zase vzal zpět?
Všem nám je život darován a pak odebírán.
Proč mě to nijak neuklidňuje?
Protože jste hodný člověk.
Protože je to váš přítel.
Bylo to neuvěřitelné léto. Doba znovuzrození a nevinnosti. Zázrak.
Pro patnáct našich pacientů a nás, jejich ošetřovatele.
Ted'se ale musíme smířit s realitou zázraků.
Můžeme se schovávat za vědu a říct, že selhal lék.
Nebo že se vrátila nemoc.
Nebo že pacienti nebyli schopni vyrovnat se se ztracenými desetiletími.
Skutečnost je ale taková, že nevíme, kde se stala chyba a co bylo správně.
Víme jen to, že když se chemické okno zavřelo,
přišlo další probuzení.
Že lidský duch je silnější než jakýkoliv lék.
A právě ten je potřeba živit.
Prací, zábavou, přátelstvím, rodinným zázemím.
To jsou věci, které jsou důležité.
Na to jsme už zapomněli.
Na ty nejzákladnější věci.
-Tak. Dobrou noc. -Dobrou noc.
-Eleanor! -Ano?
Stalo se něco?
Máte dneska večer něco? Jestli už něco máte.
Ne, já.
-Nic nemáte? -Ne, nemám nic.
No, myslel jsem, že byste. že bychom spolu.
Že bychom si mohli zajít na kávu.
To bych moc ráda.
-Mám tady auto. -A co kdybychom se prošli?
Dr. Sayer se dál se svými kolegy věnoval post-encefalitickým pacientům
a zkoušel léčbu dalšími dostupnými léky.
Leonard a spousta dalších pacientů
prožili další krátká období probuzení.
Žádné z nich však již nebylo tak dramatické jako v létě roku 1969.
Doktor Sayer dál pracuje v nemocnici pro pacienty s chronickými chorobami.
Tak začneme.
České titulky Scandinavian Text Service